Орлин Крумов
Голямото нощно пълзене

chitanka.info

В хралупата е тъмно. Подавам глава и поглеждам към върха на дървото. Там сигурно е светло, луната и звездите имат грижата за това…

Трябва да се изкатеря на върха!

Стволът е дебел и хлъзгав след днешния дъжд, но се справям. Един клон, след него втори… Минавам покрай човек, вкопчил се за клона с единия си крак.

— Какво правите? — питам.

— Мисля — отговори той. — Мисля за дървото, за хората на него, за битието изобщо… Аз съм платен мислител.

— И какво измислихте?

— За сега нищо… Но тези дни смених гледната си точка — рече той и се закачи с другия си крак. — Така, според мен, върхът на дървото, небето и звездите ще отидат в нозете ми. Приятно е да знаеш, че не си пасивен наблюдател, а може да променяш околния свят според своите желания. Трябва да възпитаваме и младото поколение в този дух.

— А далече ли е до върха?

— Никой от нас не се е качвал горе, а никой от онези горе не е слизал долу… Така че, или е далече, или не е далече…

Продължих да пълзя. Наблизо мъж и жена се караха зад параван от листа. Изглежда бяха многодетно семейство, тъй като им бяха дали клон и половина, за да настанят децата си. В съседство до тях се провеждаше производствено събрание на Обединено стопанство „Миячи на листа“.

Неочаквано стеблото стана съвсем голо. Подхлъзнах се няколко пъти и повиках за помощ. Някакъв сънен човек се показа сред сухата шума:

— Какво искаш?

— Да отида на върха.

— Пропуск имаш ли?

— Какъв пропуск? — удивих се аз.

Онзи изръмжа сърдито и ме заплаши с писмо до кварталната организация. После се скри в плътната сянка от листа.

За щастие, намери се добър човек, който срещу всичките ми джобни пари ме поведе настрани по клона и ми помогна да се прехвърля на следващия.

Трябваше да пълзя внимателно. Хора с лъснали вратове и яки мишци прескачаха от клон на клон и тревожно се озъртаха. Когато някоя сова или бухал кацнеше на дървото, започваха да удрят с пръчки по сухата шума и да свиркат с уста, докато ги прогонят. Това бе много лоялно към ръководството на дървото, което се намираше в съседство и чиито членове спяха, наредени в полукръг около голяма, празна хралупа. От време на време някой се събуждаше и изливаше върху останалите поток от думи. Най-често говореха за ползата от листопада наесен и поуките от миналите градушки. Споменаваха за съревнование с другите дървета, които вече са ги изпреварили в развитието си, за града, в който бяха избягали най-способните им хора…

По-натам, бригада ученици подрязваше отдавна изсъхналите клони и с викове и песни присаждаше ябълкови фиданки. На дъб като нашия нямаше да приляга особено, затова щом се кача на върха ще забраня всичко това.

Катеря се бавно. В главата ми нахлуват мисли и идеи как да заживеем по-добре. С тези идеи ще извисим дъба високо, чак до луната… Само още два клона… Още един…

Най — после съм на върха!

От там стъпих направо на земята…

Чудна работа… Дървото било отсечено, но никой не бе забелязал това.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.